\begingroup\makeatletter\@firstofone{\endgroup
\let\ps@empty\ps@headings \let\ps@plain\ps@headings}
\pagestyle{headings}


\newpage
\subsection{Eredmények és diszkusszió}\bigskip

Az elõzõ fejezetben tehát bemutattam egy általam kidolgozott eljárást arra az esetre, hogy ha a minták textúráltak, akkor a teljes diffrakciós spektrumból miként választhatók ki azok a diffrakciós csúcsok, melyek a fõ textúra komponenstõl származnak. Ezzel az eljárással a már 4. fejezetben ismertetett módon lehet meghatározni ennek a fõ textúra komponensnek a mikroszerkezetét, de a CMWP-vel való illesztésnél természetesen csak azokra a csúcsokra végezzük el az illesztéseket, amelyek az eljárás alapján ehhez a fõ textúra komponenshez tartoznak.

Néhány tipikus illesztés látható a \ref{fig:200-ND-fit}-\ref{fig:200-RD-fit}. ábrákon, ahol nyílt fekete körök jelzik a mért adatokat, a piros vonal pedig az illesztett függvényt. Ahol nincs illesztett függvény, azok a csúcsok nem felelnek meg a fõ textúra komponensnek.

\begin{figure} [h!]
\begin{center}
\includegraphics[width=16cm,angle=0]{200-ND-fit.eps}
\parbox{16cm}{\caption{\footnotesize{Relatív intenzitás a $2\theta$ függvényében, a 200 $^{o}C$-ND mérés esetén. A mért adatok (fekete körök) és az illesztett függvény (piros vonal) közötti különbséget mutatja az ábrák alatti fekete vonal. Ahol nincs illesztett függvény, azok a csúcsok nem felelnek meg a fõ textúra komponensnek.}}\label{fig:200-ND-fit}}
\end{center}
\end{figure}

\newpage
\begin{figure} [h!]
\begin{center}
\includegraphics[width=16cm,angle=0]{RT-ND-fit.eps}
\parbox{16cm}{\caption{\footnotesize{Relatív intenzitás a $2\theta$ függvényében, a RT-ND mérés esetén. A mért adatok (fekete körök) és az illesztett függvény (piros vonal) közötti különbséget mutatja az ábrák alatti fekete vonal. Ahol nincs illesztett függvény, azok a csúcsok nem felelnek meg a fõ textúra komponensnek.}}\label{fig:RT-ND-fit}}
\end{center}
\end{figure}

\newpage
\begin{figure} [h!]
\begin{center}
\includegraphics[width=16cm,angle=0]{200-RD-fit.eps}
\parbox{16cm}{\caption{\footnotesize{Relatív intenzitás a $2\theta$ függvényében, a 200 $^{o}C$-RD mérés esetén. A mért adatok (fekete körök) és az illesztett függvény (piros vonal) közötti különbséget mutatja az ábrák alatti fekete vonal. Ahol nincs illesztett függvény, azok a csúcsok nem felelnek meg a fõ textúra komponensnek.}}\label{fig:200-RD-fit}}
\end{center}
\end{figure}

\newpage
A CMWP-vel numerikusan meghatározott mikroszerkezeti paraméterek értékeit a \ref{fig:table1}. és \ref{fig:table2}. táblázat mutatja.

A táblázatok az elsõ oszlopa a különbözõ hõmérsékleten deformált mintákat, illetve azok különbözõ felületeit tartalmazza a korábban bevezetett jelöléseknek megfelelõen. 
 
A \ref{fig:table1}. táblázatban láthatók a felülettel súlyozott átlagos szemcseméretek, a 4.2. fejezetben bemutatott formális $\rho^*$ diszlokáció sûrûség, valamint a $q_1$ és $q_2$ paraméterek, melyekbõl a domináns csúszási rendszerek a kiválasztott fõ textúra komponensben meghatározhatóak \cite{burgers1}. 

A \ref{fig:table2}. táblázat az ikresedés vizsgálatának eredményét mutatja, ebben láthatóak ez eCMWP eljárással meghatározott $\beta$ ikerhatár sûrûségek értékei, ahol a \textit{hk.l} azokat a piramidális síkokat jelenti, amelyek mentén az ikresedés hexagonális rendszerben létrejöhet. 

A \ref{fig:table3}. táblázat a $q_1$ és $q_2$ paraméterekbõl meghatározott  <a>, <c> és <c+a> csúszási rendszerek arányait mutatja, melyekbõl a 4.2. fejezetben ismertetett módszerrel a valódi diszlokáció sûrûség ($\rho_{valodi}$) is meghatározható. Ugyanabban a mintában a különbözõ felületeknek megfelelõ diszlokáció sûrûségek alig eltérõ értékûek. Ezeknek az eltéréseknek a legvalószínûbb oka magának a diszlokáció sûrûségnek a térbeli fluktuációja. A különbözõ felületekre vett átlagos értékek a \ref{fig:table3}. táblázat utolsó oszlopában vannak megadva.


\begin{table} [h!]  
\begin{center}
\includegraphics[width=13cm,angle=0]{table1.eps}
\parbox{13cm}{\caption{\footnotesize{A CMWP-vel meghatározott mikroszerkezeti paraméterek értékei.}}\label{fig:table1}}
\end{center}
\end{table}

\begin{table} [h!]  
\begin{center}
\includegraphics[width=13cm,angle=0]{table2.eps}
\parbox{13cm}{\caption{\footnotesize{Az eCMWP-vel meghatározott $\beta$ ikerhatár sûrûségek értékei. A \textit{hk.l} indexek az ikresedés síkjait jelentik.}}\label{fig:table2}}
\end{center}
\end{table}

\begin{table} [h!] 
\begin{center}
\includegraphics[width=13cm,angle=0]{table3.eps}
\parbox{13cm}{\caption{\footnotesize{Burgers vektor populációk és a valódi diszlokáció sûrûségek.}}\label{fig:table3}}
\end{center}
\end{table}

\newpage
Az eredmények azt tükrözik, hogy a henger alakú mintában, mely a henger irányának megfelelõ kompressziós deformációnak lett kitéve nem történt ikresedés, tehát a deformáció kizárólag diszlokációk révén, deformációs ikresedés nélkül jött létre. Ezekben a mintákban az is megfigyelhetõ, hogy a diszlokáció sûrûség nem függ a hõmérséklettõl, alig különbözik bennük a különbözõ hõmérsékleteken.  

A téglatest alakú meghengerelt minta mikroszerkezeti paramétereinek változását a deformáció hõmérsékletének függvényében szemléletesen foglalja össze a \ref{fig:final}. ábra. Az ábrán az látható, hogy a diszlokáció sûrûség a hõmérséklet növekedésével szinte lineárisan csökken. Az is megfigyelhetõ, hogy a csúszási rendszerek közül az <a> típusú a domináns, de a hõmérséklet növekedésével ez is csökken, míg a <c> és <c+a> típusúak aránya növekszik. Az ikerhatár sûrûségrõl pedig azt lehet elmondani, hogy a szobahõmérsékleten hengerelt mintában nincs ikresedés, majd a hõmérséklet emelkedésével a $\beta$ ikerhatár sûrûség elkezd növekedni, majd a hõmérséklet további növekedésével újra lecsökken az értéke.  


\begin{figure} [h!]
\begin{center}
\includegraphics[width=16cm,angle=0]{final.eps}
\parbox{16cm}{\caption{\footnotesize{A mikroszerkezeti paraméterek értékei a deformáció hõmérsékletének függvényében a hengereléssel deformált minták esetén. $\rho$ a diszlokáció sûrûség, $\beta$ az ikerhatár sûrûség, $h(a)$, $h(c)$ és $h(c+a)$ a három féle diszlokáció típusok aránya. }}\label{fig:final}}
\end{center}
\end{figure}

Visszatérve továbbá az 5.3. fejezetben bemutatott textúra meghatározásának általam kidolgozott módszerére, a \ref{fig:RT-ND}-\ref{fig:400-disc}. ábrák alapos vizsgálata azt mutatja, hogy a fõ textúra irányok a különbözõ minták esetében a következõképpen néznek ki.

A henger alakú mintákban a vizsgálat alapján a fõ textúra iránya olyan, hogy a hexagonális rendszer $c$ tengelye párhuzamos a mért felülettel.

A téglatest alakú minták esetén a vizsgálat az mutatja, hogy a fõ textúra iránya olyan, hogy a szobahõmérsékleten (RT) hengerelt minta esetén a $c$ tengely párhuzamos az RD felülettel és $45^o$-os szöget zár be az ND felülettel. A 200 $^{o}C$-on és 400 $^{o}C$-on hengerelt minták esetében pedig egyaránt olyan a fõ textúra iránya, hogy a $c$ tengely párhuzamos az RD felülettel és merõleges az ND felületre. Ez korrelációban is van egymással, hiszen ha a $c$ tengely merõleges az ND felületre, akkor az RD felülettel csak párhuzamos lehet. Ez a megállapítás alátámasztani látszik a módszerem hatékonyságát a fõ textúra irány meghatározására.

Továbbá a módszerem hatékonyságának vizsgálata céljából készíttettünk pólusábrákat is (\ref{fig:polus}. ábra ), melyek a textúra irányeloszlásáról adnak felvilágosítást. A pólusábrákon az látszik, hogy szobahõmérsékleten (RT) a $c$ tengely iránya $(002)$  párhuzamos az RD felülettel, és nagyjából abban az irányban a legerõsebb az eloszlása, ahol ez a $c$ tengely $45^o$-os szöget zár be az ND felülettel. Ez nagyon jó egyezést mutat a módszeremmel kapott eredménnyel.  Az is látszik a pólusábrákon, hogy 200 $^{o}C$-on és 400 $^{o}C$-on a $c$ tengely iránya szintén párhuzamos az RD felülettel. Bár ebben az esetben a $c$ tengely ND felülettel bezárt szöge egyenletesebben eloszlik, ami nem baj, hiszen fontos azt hangsúlyozni, hogy a módszerem csak egy adott textúra komponenst vizsgál és annak a textúra komponensnek értékeltem ki a mikroszerkezetét, de ettõl még az anyagban lehetnek más irányú textúra komponensek is. Az viszont ebben az esetben is látható, hogy a $c$ tengely irányeloszlása erõs ott is, ahol az merõleges az ND felületre. Vagyis összességében elmondható, hogy a módszeremmel kiválasztott textúra komponens a pólusábrák szerint is egy erõs textúra komponens az anyagban.

\begin{figure} [h!]
\begin{center}
\includegraphics[width=16cm,angle=0]{polus.eps}
\parbox{16cm}{\caption{\footnotesize{Az általam vizsgált téglatest alakú hengerelt mintákról készített pólusábrák [S. G. Chowdhury]. A bal oldali rész mutatja a $c$ tengely ($002$ irány) irányeloszlását, a jobb oldali rész pedig az $10\overline{1}0$ irány eloszlását. Az ábrán fel van tûntetve az RD irány. Erre merõleges a TD irány, és az ábra síkjára merõleges az ND irány.}}\label{fig:polus}}
\end{center}
\end{figure}


